טריגר התעללות
לפני כמה חודשים ישבתי בשיעור נהיגה, הקפצנו לתחנת אוטובוס את התלמידה שבאה לפניי. היא עדיין הייתה במדים ולפי השיחה שלהם הבנתי שהיא נמצאת באיזושהי דרגה גבוהה בצה"ל. הוא ביקש ממנה שתראה לו את הסרטון שהיא דיברה עליו בשיעור והיא העבירה לו טלפון מלא בצעקות בערבית, הרגשתי
לא העזתי להגיד כלום. חשקתי את הלסת כל כך חזק שזה עשה לי כאב ראש.
מה ציפינו שמלחמה תוליד אם לא את הטפילים המכוערים של קהות ואכזריות שמנהיגי העם עומדים מאחוריה?
ועל כמה אסירים שכבר מתו בתא כי אף אחד לא לקח אותם לרופא. זה העלה בי בחילה. הנונשלאנטיות שבה הם דיברו. הבנתי שהיא לא מודה בלי למצמץ בפשעים, כי מבחינתה אלה לא פשעים ולא רשלנות, ואף אחד לא יבקש ממנה להגן על עצמה או על כחיילים שהיא ממונה עליהם.
את כולי מתקשחת. הוא מחזיר לה את הטלפון והוא צוחק. הוא שואל אותה אם זה קורה הרבה, והיא מספרת לו שהאסיר הספציפי הזה צעק במשך ארבע שעות באמצע הלילה בבקשה לטיפול רפואי כי כאב לו, והחיילים שלה בתגובה צילמו אותו וצחקו. הם צוחקים ביחד, "מגיע לו", והיא ממשיכה לספר על מקרים דומים
@berale_crombie
הורי בית הספר ממ"ד "מורשת נריה" בגבעת שמואל מתכנסים כדי לבייש משפחה עם ילד שצריך עזרה ותמיכה קהילתית, לחזק את הטראומה שיצרו והפיצו בעיתונים כדי שכל עם ישראל ידע, ומשתמשים בתירוץ דחוק כלשהו כדי להוציא עצבים מול מציאות שהם לא יודעים להתמודד מולה.
לצאת מהארון הלהטבי: "אממ אבא האמת שאני חלק מהקהילה הגאה..."
לצאת מהארון הפוליטי: "אבא מה לא מובן *מנפצת את הטלוויזיה במטבח* אני אנרכו פרימיטיבית אני לא רוצה לראות נזקי תעשייה בבית הילדות שלי *מניפה פטיש שבע קילו ומרסקת את כל האסלות בבית* למה צריך להוריד 2 ליטר מים בכל חירבון??"
לשטוף כלים זאת חוויה כל כך מצניעה כי אתה בטוח שאתה בן אדם חופשי עם רצונות ואיזושהי רוח ונשמה שמחפשת דברים עליונים ואז אתה כבול למחבת שיש עליה קצת שמן ושאריות של אוכל כמה מביך
אני רוצה לקום בבוקר להבריש את השפם, ללכת לבית קפה ושישאלו אותי "הרגיל?" ואני אגיד כן (אני אפילו לא שותה קפה) ואקרא את העיתון ואתמרמר על השינויים המהירים-מדי שמתרחשים בעיירה הקטנה שלנו ואז אני אלך לעבודה מ9-5 כדי להכניס כסף הביתה>
אחד הדברים האהובים עליי זה כשיוצאים לטיול עם הילדים ורואים משהו מרגש כמו חתול, ואז הוא נעלם, הילדים מסתכלים עליי ומבקשים "עוד", כאילו אני מפעילה את המטריקס
שמעון קם בבוקר של יום שלישי אחד ושכח שהוא דתי.
זה לא שהוא פקפק באמונותיו, או חלק מבחינה אתית על אופי ההלכה. הוא לא הפנה גב אל שורשיו או אל המורשת שלו והוא בטח לא התכוון לפספס את קריאת שמע של שחרית, זה פשוט החליק מזיכרונו.
הוא זכר שקוראים לו שמעון, שהוא בן שלושים ושלוש.
אני: עוצמת עיניים ומתכוננת להירדם
המוח שלי: מי הוא זה ואיזה הוא זה אלי ואנווהו מי הוא זה ואיזה הוא זה אלי ואנווהומיהואזהואיזההואזהאליואנווהומיהואזהואיזההואזהאליואנווהומיהואזהואיזההואזהאליואנווהומיהואזהואיזההואזהאליואנווהו
רגע הנחמה הפמיניסטי הראשון שלי היה בכיתה ג' כשהרב שאל אותנו מי בכיתה בת של כהן כדי שידגימו איך הכהנים סחבו את הארון והיו רק שלוש בנות ואז אמרתי שאני נכדת כהן,
כולן אמרו שזה לא נחשב כי כהונה לא עוברת לבנות אז טכנית אין לי שום קשר לכהונה אבל הרב השתיק אותן ונתן לי לסחוב את הארון.
כל יום באחת וחצי בצהריים היא קמה מהשינה, מזיעה, זולגת דמעות עם פנים נפוחות וזועמות. כל יום אותו סיפור, אני משכיבה אותה ב12 אחרי האוכל, באחת וחצי היא קמה בצרחות. החלטתי לחקור.
גיליתי שבערבית לבננה קוראים "מוז" והייתי עצובה כי לא יכולתי להגיד: "אה, גם בעברית!" וליצור עוד חיבור תרבותי כי פשוט ישראלים היו חייבים להתכחש למזרח התיכון ולהביא את כל הלינגו שלהם מהעולם החדש וככה אני מרגישה לגביי כל דבר פשוט פקעת עצבים
ונדבר קצת על אלוהים אבל לא יותר מדי כי אנחנו לא יודעים יותר מדי ואז נאכל את הקינוח שאותו הבת שלי הכינה וכולנו מחמיאים ברוב קולות כדי שישתפר לה הביטחון העצמי והיא תלך קצת זקוף יותר (אבל לא זקוף יותר מדי) ואז אנחנו נלחץ להם ידיים לשלום ואני אבריש עוד פעם את השפם ואלך לישון.
איך אימהות ממליצות עליי: שלהבת עדינה, סבלנית, משחקת איתם בכיף, קשובה
איך אני מדברת אל הילדים: אוקיי מפלצות קטנות טוסו להתקלח או שאני אוכל את כל הפנקייקים ומשאיר לכם שמן שרוף
אם כולם הפסיקו לדבר על מחוננים כבר אפשר להתחיל לדבר על מחוננים שלא הצליחו בלימודים הרגילים בגלל ליקוי למידה והפרעות קשב חמורות אבל בלימודים האקסטרה הם הצליחו כי זה היה משהו שעניין והלהיב אותם והוכחה מוחצת לעובדה שמערכת החינוך פועלת בצורה הכי לא מכילת ילדים שאפשר?
ואז אחזור הביתה ואשתה עוד קפה (אני לא שותה קפה), אשחק עם הילדים ברכבת צעצוע שקניתי בכסף הנותר מהחודש הקודם ואוכל מהאוכל שאשתי תמיד מכינה עבורי כשאני בא הביתה (אני עובד קשה (והיא גם אבל אחרת))
ואני אזמין לארוחת הערב את השכנים שלנו כי אנחנו חברים של השכנים שלנו (הם שכנים שלנו)>
הרב אלחנן ניר פעם כתב שהוא הלך ברחוב ואלוהים לא הלך איתו
מה עושה אדם בן שלושים
פעם ראשון מהלך בלי אלוהים
וידי נשלחת על קודקודי החשוף
במגננה
אלוהים לא הולך איתי כבר חצי שנה
אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני אני
ויהיה לנו ערב כל כך נחמד שבו אנחנו מדברים על המצב הנוכחי של הממשלה (ראש הממשלה הוא אדם מכובד שאותו אנחנו אוהבים אבל לאחרונה הוא נכנע יותר מדי למודרנזיציה ואנחנו לא אוהבים את זה) ונדבר על הבן הדגנרט של השכנים האחרים שעושה להם את המוות עם החברים המהפכנים שלו>
היום חיבקתי תינוק אנושי שהראה סימנים ברורים להיותו גור דובים. כשניסיתי להתעמת איתו לגביי זה הוא התגלגל על הרצפה ושרבב את הלשוו שלו החוצה בעודו ממלמל "בהדהבידו". נדרשת חקירה נוספת.
אני: עוזבת את הדירת שירות
הדירת שירות: זורקים את הספה השבורה מביאים חדשה מהניילונים, מתקנים את המקלחת, מתקינים מזגן, קונים ג'קוזי, ברק אובמה עובר לגור בחדר ליד, הרחבה של המרפסת, פרגולה למעלה
באחת ושלושים, מציפורני הרגליים שלי הגיח עשן שחור שהתלכד לצורה אחת, חיה ונעה, כשהיא מתלפפת סביבי כמו נחש ומשמיעה את לחישתה הארסית אני מנסה לתפוס בה אבל אצבעותיי לא תופסות את אשליית העשן, כאב חד דוקר אותי כשדמות הרוח עושה את דרכה אל תוך אוזניה ואני והיא צורחות יחד. אנחנו צורחת.