От ромски произход е. Закъснява за час. Готов съм да му се карам за това и защото миналия час беше без тетрадка за упражнения. Той обаче я вади и ми я показва. Купил си е и я е попълнил. Щастлив съм. Гордея се с него. Казвам му. Очите му греят.
Млад мъж от ромски произход. Качва се от последна спирка.
Вземам раницата си в скута и му правя място да седне до мен. Другите в автобуса изведнъж обръщат погледи към прозореца, търсейки нещо.
Благодари ми с тихо неудобство в гласа си.
Вади телефона си и започва да играе шах.
В час е без тетрадка за упражнения. Карам ги да купуват, защото до 7 клас учебниците са безплатни.
Гледа настрани и тихо казва:
- Тате взе заплатата вчера. Ще купя днес. Нямахме възможност. Кака е болна. Първо гледаме да има за нея.
Разпадам се. Срам ме е
Една от най-болезнените, за мен, прояви на социално неравенство между децата е когато събирам телефоните им преди всеки учебен час. От най-скъпи айфони до слушалки с копчета виждам на учителската катедра. А се налага да им говоря често за "равния старт" в живота.
Минавам покрай тях, докато избират закуски. Възрастен мъж и малко момиче.
- Може ли баница? - пита тя.
Той отговаря:
- Рогче по-добре, за да ни останат пари за връщане.
Тя отново пита:
- А за теб?
- Аз...не съм гладен. - отговаря той, докато изважда парите от джоба си
Този страхотен млад човек е Божидар. Днес го срещнах с осмокласниците в час на класа. А той спечели сърцата и умовете им.
През декември ще имам честта да представя дебютната му книга - сборникът с разкази "Сънищата на слепеца" в нашето Дружество на писателите - гр. Пловдив
От Дома за стари хора е. Седи на спирката срещу павилиона. От време на време приглажда косите си - бели като сняг.
Отвътре се показва продавачката и я пита:
- Искаш ли нещо? Гладна ли си?
Възрастна жена отговаря тихо:
- Не искам нищо. Дойдох да погледам хората.
#петъквечер
Запознаваме се с петокласниците. Всеки казва малкото си име и нещо за себе си - хоби, домашен любимец и други такива.
Едно от децата казва името си, поглежда срамежливо настрани, и допълва:
- Обичам да гледам залези.
От Дома за стари хора е. Седи на спирката срещу павилиона, подпряна на бастуна си. От време на време приглажда косите си - бели като сняг.
Отвътре се обажда продавачката и пита:
- Искаш ли нещо да ти дам?
Възрастната жена отговаря тихо:
- Не искам нищо. Дойдох да погледам хората
Незрящ млад човек е, на 26 години. Има висше образование, а след десетина дни излиза от печат първата му книга - сборникът с разкази "Сънищата на слепеца".
Ще ми гостува в подкаста и ще представя книгата му в Пловдив.
Горд съм!
Вчера писах за детето без тетрадка. Днес проверих. Мерки са взети още миналата седмица.
Благодаря на всички за емпатията и подкрепата!
Благодаря за съветите!
Благодаря на колежката, която ме обвини в незаинтресованост!
Щастлив съм да съм тук с хора като всички вас!
Вече 23 години съм даскал и винаги съм бил класен ръководител на момичешки класове.
Традицията е спазена и в новия 8. А клас: 16 момичета и 10 момчета.
Очаквам ги с нетърпение и обич, за да се впуснем заедно в едно от най-красивите и най-важни приключения, наречено "училище".
Казва се Артьом и е от Украйна. В шести клас е. Заговарям го за компютърни игри в междучасието. Очите му светват от щастие. Разпалено ми разказа сюжета на любимата си игра. Накрая завършва с думите:
- Играех я всеки ден, когато живеехме удома.
Детето, за което писах миналата седмица, вече има учебни тетрадки по всички предмети.
По-важното за мен, което ме направи щастлив, е че се усмихва по-често от преди.
Гледах "Ергенът", защото ми казаха, че участва в момиче, на което съм бил учител. Видях я. Видях и другите.
Стана ми мъчно за тези млади хора на България. Стана ми мъчно за България. Пиша го без каквато и да било ирония, без подигравка. Тъжно е.
Вагонът е без купета. Слушам някакъв монолог-възхвала на Путин от глас на мъж зад мен, който накрая, между другото, казва, че презаверил билета си за самолет до "Гетуик" за края на месеца. Работел там. Плащали добре, но били "мръсни капиталисти". Мразел ги.
Бях му класен преди 3 г. Днес ме чака пред училище. Казва ми, че идва от нощна смяна. Видял в стара своя тетрадка, че дължи пари на колежка, която е пенсионер.
- Забравил съм.
Вади 20 лв. и ми ги подава:
- Дайте ги на някой в нужда. Искам да направя нещо добро.
Прегръщам го.
Това е Божидар Чергаров, за когото писах наскоро.
Най-после той държи в ръце дебютната си книга "Сънищата на слепеца" и е безумно щастлив. Аз също. Книгите правят хората щастливи.
Ще го представя като автор в нашето Дружество на писателите - гр. Пловдив.
01.12.2023 г., 17.30 ч.
1/2 Често ме питат за нашия ежедневен поздрав с децата, който е малко по-различен.
От години, винаги когато влизам в класната стая, поглеждам ги в очите.
Виждам пред себе си една голяма прегръдка и казвам:
- Добър ден, добри хора!
А те отвръщат:
- Добър ден, добри господине!
Тя е лекар. Работи в психиатрията на малкия град. На връщане пътуваме заедно с автобуса. Качваме се, а тя забелязва полугола жена, която седи на улицата.
- От нашите е. - възкликва и моли шофьора да спре. - Няма как, трябва да сляза. Дълг.
Следващият автобус е след два часа.
Бях му класен. Не го бях виждал 5-6 г. Днес ме чака пред училище. Вади 20 лв. Имал да дава за атлас и учебна тетрадка на колежката по география, която отдавна е пенсионер. Дава ми още една банкнота:
- Дайте ги на някой в нужда. Искам да направя едно малко добро.
„Ти целия скован от злоба си,
о шумен и разблуден град,
и твойте електрични глобуси
всуе тъй празнично блестят!...“
100 г. от смъртта на Христо Смирненски (1898 – 1923)
Снимка:
Вървим днес с Божидар по улицата. Той търси с белия си бастун релефната ориентировка за незрящи. Открива я и въздъхва с облекчение:
- Ох, ето я. Оттук мога сам.
За пореден път си давам сметка колко важно е това, което много от нас дори не забелязват.
Тази учебна година ще влизам в три пети класа. Щастлив съм. Петокласниците винаги са ме зареждали с искрената си обич, старание и обръщението си към мен:
- Госпожо...ъъъъ... господине...
Така станах "госпожин".
С
@valantinism
❤️ преди години сме в едно училище в Нидерландия, провинция Норт Бранант. Учебният ден започваше в 9.00 ч., а нашият тук в 7.30 ч. Питах директорката защо. Тя ми отговори:
- Искам, когато децата идват тук да са се наспали, да са закусили и да мислят само за училище
Трябва да запазя тайна до утре, но не се сдържах. Моят разказ "Една сутрин на д-р Атанасов" е награден с Националната награда "Райко Алексиев". Щастлив съм!
"...Приятелите от хартия
изрязваш с ножичката сам
и най-накрая забелязваш,
че мене май ме няма там..."
58 г. от рождението на Митко Воев, „Нова генерация“, (1965 – 1992)
Снимка:
Проблемите около мачовете с Унгария не са от вчера.
Павел Поппандов и Васил Димитров в откъс от „Войната на таралежите“, 1979 г., на режисьора Иванка Гръбчева, по сценарий на Миряна Башева и Братя Мормареви. Музика Кирил Цибулка. Художник на постановката е Мария Иванова.
Живях в София през 90-те. Разликата между тогавашната сива и мутренска среда и днес е огромна, според мен. Градът е станал по-красив, по-приветлив, носещ своето очарование и харизма.
Дано жителите ѝ я виждат по същия начин, дано я обичат, уважават и пазят.
София го заслужава.
Един млад мъж от седмите класове ме пита дали е правилно да празнува Хелоуин. Казах му:
- Уважавай и познавай българските традиции, а ако празнуването на Хелоуин ще те направи щастлив, значи е правилно.
1/3 В училищния двор ме видя първата ми учителка и класна от 1-ви до 4-ти клас, другарката Маджарова, както я наричахме тогава. Докуцука до мен с бастуна си и ме хвана под ръка:
- Това ли са децата от новия клас?
Говорим си днес с петокласниците ❤️ за Херодот. Казвам им, че го наричат "Бащата на историята".
Една млада дама от първите чинове ме поглежда учудено, примигва с големите си красиви мигли и някак между другото хвърля към мен една бомба:
- А коя е майката на историята?
Винаги, когато ученик дойде при мен и ме пита за кого ще гласувам, отговарям едно и също:
"Прекалено много те обичам и уважавам, за да говоря с теб за политика, която и без това няма място в училище".
Да използваш деца за политическа агитация е меко казано "недостойно"
1/2 От години се опитвам да науча децата, когато трябва да отидат до тоалетната, да ми кажат просто:
„Налага се да отида до тоалетната“.
Не се получава. Те продължават да ме питат:
„Мога ли да отида до тоалетната?“.
Веднъж родители дори ме питаха защо държа на тези думи.
Върви срещу мен. Облечена е в синя рокличка, а косата ѝ - едва укротена на плитки. Чаровната ѝ усмивка издава липсата на няколко предни зъбчета. Майка ѝ върви до нея с букет цветя:
- Защо си го взела тоя динозавър с нас?
Малката:
- Мамо, казах ти - страхува се да бъде сам.
Отворих онлайн изданието на Български тълковен речник и потърсих думата "заедност". Беше ми отговорено само, че е съществително име в женски род, единствено число.
Не е достатъчно, според мен.
Тя означава много повече.
Снимка без разрешение, но с най-добри чувства.
2/2 Отговорих им, че в XXI в. не ми се вижда уместно едно човешко същество да иска разрешение от друго човешко същество, за да ползва тоалетната.
Не мога да се похваля с особен успех, но няма да се откажа.
Убеден съм, че даскалската работа трябва да се върши с емоция, с чувство.
Ако не искаш празни погледи и "мъртви души" в клас, първо ти не трябва да си такъв.
Как и дали става това всеки колега сам трябва да открие за себе си, ако разбира се вярва, че си заслужава.
За пръв път пиша надгробно слово.
Почивай в мир, Пит!
Един ден пак ще се срещнем, мъжки!
В друго време, в друг свят.
В памет на братовчед ми Петър Дечев (1981-2023)
Виждал ли си как порастват криле на малък човек?
Аз го виждам всеки път, когато кажа на някой петокласник:
- Браво, сладур! Справил си се чудесно. Гордея се с теб.
В такива моменти още повече обичам работата си. Истинска педагогическа наслада.
Има сини очи, които искрят от щастие и чаровна усмивка, в която се крият брекети.
За системата е "дете със СОП". Спира ме в коридора и ме пита:
- Теб има ли кой да те обича?
''Когато си на дъното на пъкъла
Когато си най тъжен и злочест
От парещите въглени на мъката
Си направи сам стълба и излез…''
24 г. от смъртта на Дамян Дамянов (1935 – 1999)
Снимка:
2/3 Кимнах в знак на съгласие, а тя ме накара да се наведа към нея и ми прошепна:
- Направи така, че след години да се гордееш с тях, както аз днес с теб.
Семейство пенсионери са. Качват се в тролея всяка сутрин. Държат се за ръка д��ри, когато са седнали вече. Той нежно оправя яката на палтото ѝ, а тя му се усмихва.
Лицето на кондукторката грее от щастие... тяхното щастие, което носят със себе си и заразяват с него другите.
Ако знаеш кои са Панчо, Хави, Пираня, Тито, Беа, Деси, Кике, Хулия и Чанкете, значи вече си разбрал, че птичката на късмета каца само веднъж на рамото и то само ако се увери, че ѝ пазиш специално място там.
#ежедневности
- Тия хора кога ще научат български? - възкликна в справедливия си гняв касиерката на БДЖ, докато млад мъж се опитваше да ѝ обясни на смесица от английски и знаци с пръсти, че иска билет за бързия влак за София в 8.10 ч.
3/3 Понечих да ѝ отговоря нещо, да ѝ благодаря отново за всичко, което ми е дала, но усетих как някаква невидима ръка леко ме стисна за гърлото. Просълзих се. Тя не каза нищо друго. Обърна се и изчезна в навалицата от деца, колеги и родители.
Ако помниш Седморката на Блейк и с другите деца от квартала сте играли на телепортация, би трябвало вече да знаеш, че "злоба има за всички, любовта не достига"
#ежедневности
85 години от рождението на великата и незабравима Невена Коканова (1938 – 2000). Тук заедно с Григор Вачков в откъс от българския игрален филм "Най-добрият човек, когото познавам", 1973 г., на режисьора Любомир Шарланджиев, по сценарий на Лиляна Михайлова. Музика Димитър Вълчев
"За две ръце протегнати насреща,
земята бих до края извървял.
За две очи, като звезди горещи,
за цялата си топлина бих дал..."
7 г. от смъртта на българския поет Евтим Евтимов (1933 – 2016).
Снимка:
„С трудните проблеми се справям веднага. За невъзможните неща ми трябва малко време, за да ги реша”.
162 г. от рождението на норвежкия полярен изследовател, океанограф, дипломат Фритьоф Нансен (1861 – 1930).
Снимка:
Човекът от охраната, бай Иван, винаги ме изпраща на вратата на училището с думите:
- До утре.
Замислих се. Толкова много надежда, оптимизъм и вяра има в тях, а са само две...
"Ако можех да имам едно
магазинче със две полички,
бих продавал ... познайте какво?
- Надежда! Надежда за всички..."
103 години от рождението на Джани Родари (1920 – 1980)
Снимка:
Миналата седмица споделих тук, че млада самотна майка с дете се нуждае от помощ.
Днес жената, която ми писа от нейно име, ми се обади, за да благодари на всички, които са се отзовали и са помогнали. Платено е и електричеството
Благодаря и аз на всички вас тук, които откликнахте!
Дали и за кого ще гласувате в неделя си е ваша работа.
Решете сами.
Аз ви призовавам за нещо друго - нека запазим взаимно уважение един към друг.
Изборите ще си отидат. Ще останем пак ние - хората.
Как ще се гледаме после?
Ако си купувал прясно мляко в найлонов плик, значи вече знаеш, че един от най-скъпите подаръци, които получаваш всеки ден, е да се събудиш сутрин и да наплискаш лицето си с вода.
#ежедневности
„По-добре дръжте устата си затворена и оставете хората да ви смятат за глупави, отколкото да я отворите и да разсеете всички съмнения.‘‘
188 години от рождението на Марк Твен (1835 – 1910)
Снимка:
Как да не ги обичаш петокласниците? ❤️Как?
Днес им поставих творческа задача да бъдат художници в Древен Египет. Получих от тях мумии, пирамиди, фараони, сфинксове, йероглифи, нарисувани с толкова много обич и старание.
Вчера, на пловдивската премиера на "Уроците на Блага", благодарих на г-жа Ели Скорчева за всичко, което ми е подарила с ролите си през годините. Щастлив съм, защото скоро ще запишем с нея един много специален епизод за подкаста.
С обич и огромно уважение!
"Да се завърнеш в бащината къща,
когато вечерта смирено гасне
и тихи пазви тиха нощ разгръща
да приласкае скръбни и нещастни..."
Димчо Дебелянов, 19.08.1912 г.
44 г. от смъртта на Петя Дубарова (1962 – 1979). Тук заедно с Илия Добрев в откъс от българския игрален филм "Трампа", 1978 г., на режисьора Георги Дюлгеров, по сценарий на Георги Дюлгеров и Владимир Ганев. Създаден е по „Три срещи“ и „Объркани записки“ на Ивайло Петров.
2/2 Опитвам се да ги накарам да проумеят, че те наистина са добри хора. Опитвам се да им помогна да повярват, че има смисъл да бъдат такива не само в час, но и в живота, колкото и трудно и безсмислено да изглежда това понякога. Опитвам се...
1/2 Щастлив съм! Този стар пират Боби вече изпълнява командата "Място".
Това е едно от най-интелигентните и социални същества, които познавам.
Обичам да си говоря с него, пречистващо е. Разбира много повече от някои представители на хомо сапиенс.
Специалният подарък на малката Никол Николова, 3. В клас на НУ "Васил Друмев" гр. Пазарджик, класен ръководител Атанас Лукайчев, за нашия училищен Клуб по творческо писане "Литературности"
Уморен е. Пъхнал е ръце в работния си гащеризон, отпуснат на седалката със затворени очи. Телефонът му звъни. Сепва се изведнъж. Говори кратко и преди да затвори казва:
- И аз те обичам.
Понеже сме с жена ми ❤️ на летището, та си мисля, че разликата между "Пристигащи" и "Заминаващи" е само посоката, в която всички носят своите надежди, мечти, страхове и очаквания.
Днес, с моите момчета от подкаста, гостувахме в
#btv
Благодаря за чудесните мигове, които моят приятел и съученичка Криси Баксанова подари на всички ни!
Колегите знаят, че в училище, освен всичко друго, сме и Бюро за изгубени вещи. Имам колекция от шапки, чадъри и несесери, които никой не търси.
Днес обаче намерих забравено под чина копие от смъртен акт, вероятно на родител, защото подготвяме документите за стипендия. Тъжно е.
За мен е огромна чест да получа специалната награда на "Сайт на годината" за насърчаване на позитивната комуникация!
Благодаря на моите приятели Ваня, ❤️
@kerouacTM
❤️ и Митко ❤️ , които споделиха с мен това невероятно усещане!
Утре се навършват точно 30 години от "Парк де Пренс".
Може би това е начинът, по който Боби го отбелязва, превърщайки се от национален герой в единица мярка за наглост.
Ако майка ти те е пращала до магазина с пазарска мрежичка за половин хляб "Стара Загора" и бакпулвер, би трябвало вече да си разбрал, че нещата не винаги са такива, каквито изглеждат, и много рядко са такива, каквито ни се иска да бъдат.
#ежедневности
Уморен е. Пъхнал е ръце в работния си гащеризон, отпуснат на седалката със затворени очи. Телефонът му звъни. Сепва се изведнъж. Говори кратко и преди да затвори казва:
- И аз те обичам.
Говорим с шестокласниците за Беседата на Константин-Кирил Философ срещу триезичниците. Шегувам се:
- Какво щяхте да правите в Голямото междучасие, ако в "Билла" приемаха поръчки само на 3-те свещени езика - иврит, гръцки и латински?
Един млад мъж отговаря:
- Google translate
Някаква стара порутена къща в края на булеварда. Обрасла в храсти и с надпис "1934" на фасадата, която всеки момент сякаш ще падне.
Някой тук е бил щастлив, обичал е, вярвал е, надявал се е, веселил се, страдал е.
А днес е останала само тя - тишината.
Ако помниш кои са робинята Изаура и Леонсио, значи би трябвало вече да си проумял, че "едно да искаш, друго е да можеш, а трето и четвърто да го направиш".
#ежедневности