село, тог срећника Петра да потражи.
Уђи, седи, само да се умијем… – рекао је човек кога Стана воли, висок, црн и наочит.
Седели су један преко пута другог. Куцнуше се две чашице.
Којим добром, пријатељу? – упита Петар.
Добро није за мене, ал за тебе јесте. И јесам ти пријатељ.