Останнє повідомлення.
Останнє твоє фото.
Останнє спільне фото.
Пройшов рік. Але я не перестану тебе любити навіть через 40. Навіть крізь світи!
Назавжди в серці, мій Герою❤️🩹
А я і досі памʼятаю твій сміх...
І хоч вже більш ніхто не дізнається, як він звучав, у моїх вухах він лунає так дзвінко, неначе це було вчора...
Я хочу, щоб тебе таким завжди памʼятали: усміхненим і сповненим радості, відважним і справедливим, наполегливим і затятим. Мрійником.
Знову довелось пояснювати таксисту, що мені не приємно слухати русняві пісні як мінімум тому, шо через них (русню) я стала вдовою.
Вибачився і зменшив звук.
Але якого хуя на 9-й місяць війни це ше відбувається?
Завжди шокую флористів, коли приходжу за квітами.
Ф: скільки квіточок будемо збирати у букетик?
Я: *називаю парне*
Ф: ой, це буде парне. Давайте на одну більше)
Я: мені потрібно, щоб парне)
Ф: …
Ф: чорною стрічкою будемо обвʼязувати?
Я: ні, ні. В колір квітів, будь ласка.
Ф: …
З днем повітряних сил ЗСУ, мій Герою!
Ти заслуговував на найкраще майбутнє.
Але обрав пожертвувати собою.
Коли обовʼязок і моральність вище будь-якого страху.
Навіть тоді, коли мова йде про власне життя…
Вчора телефонували з військової частини, де служив Діма. Дуже мила жіночка спитала про мій стан та чи не потрібна мені допомога психолога.
Я вражена.
Я вірю в людей.
Нарешті поставили памʼятник. Тягнулось це довше, ніж могло.
Привезла кошик і свічечку.
Не забуду і обіцяю берегти памʼять про тебе і твій подвиг, мій Дімка!
Дмитро народився 8 лютого 1996 року в місті Владимир (РФ). У 1999 році його родина переїхала до Сніжного на Донеччині, звідки він вступив до Донецького військового ліцею, а згодом – до Харківського національного університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба.
Завершивши
От так їдеш в маршрутці, водій зупиняться, бо попереду колона. Ще один Герой відійшов у вічність, ще одна дружина/дівчина залишилась без коханого, а близькі — без сина…
Ледь стримуєш сльози від усвідомлення цього. А навпроти в автобусі — військовий, який не в силі більше…
Я не хотіла цього робити, бо боялась наслідків, боялась, що не зможу довести цю справу до кінця. Мене відмовляли кажучи, що в цьому нема сенсу і я вірила. Рівно до того моменту, коли мені не повідомили, що Діма міг врятуватись…
Зараз я створила петицію. І я дуже прошу вас⬇️
Її підписати. Мені соромно когось щось просити, бо я звикла все робити сама. Але тут без вашої допомоги я не обійдусь.
Діма міг врятуватись, але відвів літак від людських осель. Врятував інших. Не врятував себе. Посилання на петицію тут
Зателефонували стосовно пам’ятника, який будуть ставити. І тут діалог:
— потрібно, що ви забрали обрамлення та квіти
— добре, заберу, але зараз не в області. Попрошу друзів. Від мене потрібна ще якась допомога?
— вам ще зателефонують. Як можна до вас звернутися?
— Христина ⬇️
— а по батькові?
— Михайлівна.
— ну то Христина Михайлівна, зробіть це, якщо для вас це важливо! Допобачення!
— перепрошую, що? Для мене це дуже важливо.
*вибила*
ЯКЕ БЛЯТЬ МОРАЛЬНЕ ПРАВО ТИ МАЄШ ГОВОРИТИ МЕНІ ТАКІ РЕЧІ І ТАКИМ ТОНОМ? Вдові! Фу, нахуй!
І чому блять життя ЗНОВУ посилає мені випробування? Для чого?
Я хочу просто жити це жЕття. Хочу не мати про шо писати і виставляти крінджові фотки в інсті. Чому знову піздець мені?
Мені потрібне тільки одне — я хочу, щоб про нього памʼятали, як про Героя, який вчинив за законом совісті.
Чумаченко Дмитро Романович. Льотчик МІГ-29. Мій найкращий чоловік! І навіки Герой!
Знаєте, що мене розйобує в секунді? Літаки.
Я коли бачу, як пролітає МІГарь, то просто за мить чекайте сльози. І я впевнена, що пройде 30 років і я буду знову одружена, але Діма зі мною на все життя. Літаки і небо зі мною на все життя…
Єбані блогери, які мають мільйонну аудиторію і роблять один сраний репост, де пишуть «я не маю слів…»
То будь ласкава, знайди ці слова. Нам нахер не треба ваша естетика
Вчора дізналась від своїх близьких, що мені варто якнайшвидше задуматись на рахунок заміжжя, бо:
«тобі вже не 18, а БУДЕ ДВАДЦЯТЬ П‘ЯТЬ + ТИ ще ВДОВА…»
Дякую. Дякую, совок кінчений, який забив дофіга тупих стереотипів в голови наших рідних🫠
їх стримувати. Який просто схилив голову, обперся на спинку крісла із шаленою гіркотою та невимовним болем дивиться в нікуди. І тоді розриває тебе. І тоді ти одягаєш окуляри, щоб не ніхто не побачив твоїх сліз, а в душі — розпач і ненависть
Я не можу всім фізично відповісти, але хочу подякувати кожного за ваші слова, вашу підтримку. Дуже тішусь від того, що так багато хороших людей.
Саме завдяки таким бусінкам, як ви — ми знаходимо в собі сили жити! Дякую!
@basalyhaka
Ви знаєте, коли Діма загинув, то я спочатку не могла і дивитись в сторону спільного бізнесу. Бо все нагадувало його, його слова і мрії, які він більше не реалізує… Але потім я зрозуміла, що тільки я можу здійснити його мрії. І одна із них — щаслива я
СУКА!
Пише хлопець і хоче познайомитись. Відповідаю, що не готова до стосунків . І він:
«Та про стосунки рано говорити. Що ти любиш більше: гори чи море? Романтику чи пожощє?»
Ну нашо це все…
Вибачте, але те що є соц мережі і тєлєфхони для «швидкої відповіді» абсолютно не означає, що я маю відповідати миттєво, чи в той же день на чиїсь повідомлення.
В мене нема сил на себе.
А спілкуватись з кимось, коли я банально не хочу — мені не підходе.
Ранок із зізнання:
не знала, що таке заздрість до того моменту, поки не втратила чоловіка. Тепер, коли хтось із знайомих виставляє фото досягнень/відпочинку/народження дитини — мені боляче.
Я рада за них, бажаю щастя, чесно. Але, сука, так обідно, що це не ми з Дімою
Уявіть собі, нещодавно дізналась про себе, що я: «навіть не пробувала створити петицію про присвоєння Героя України» своєму покійному чоловіку.
Погана я, мабуть, дружина після цього))0)
А якщо чесно, мене вже замахали ці не мудрі люди і їх тупі плітки
@Sunny__Anny
Тааа, це ще й людина слідкувала від самого початку.
На скільки скучним має бути власне життя, щоб висказати свою непрохану думку вдові, яка рік херачила над собою, щоб знову змогти жити.
Шкода, що таке трапляється, але нічо не вдіяти