עמית בן יגאל היה חבר טוב טוב טוב שלי מהתיכון. גדלנו יחד. כשנהרג הייתי הראשונה לקבל את ההודעה, כחלק מהתפקיד בדובר צה״ל, והדבר הראשון שעשיתי הוא להיכנס להודעה שכתב לי ליום ההולדת בגלל משפט אחד מצמרר. אמא שלו נאווה אומרת שידע תמיד.
זו השנה השלישית שאני כותבת לעמית ואני מוצאת שהמשפט הכי נכון לגבי הזיכרון שלו הוא הציפייה שיגיע.
עמית היה כל כך חי, שגם כשהוא איננו כבר שלוש שנים, אני עדיין מצפה לראות אותו ביום הולדת שלי, או בישיבה עם החברים, או באמצע הרחוב.
עמית ואני היינו חברים מכיתה ז׳ >>>
היום לפני ארבע שנים עמית נהרג. אני זוכרת את הבוקר של ההודעה ואת רצף הימים של אחרי שהיו כמו רגע ארוך ומתמשך של דמעות וכאב וכעס. בדיוק התחלתי תפקיד חדש כרל״שית של הדובר והייתי צריכה להחזיק את הדמעות שלי לבד במשך כמה שעות, עד שהשם של עמית ״הותר לפרסום״.
במשך שלוש שנים האבל היה>>>
הלכתי היום ברחוב ומישהו רכב על אופניים לידי וצעק ״צ׳וצ׳ה״
הסתובבתי אליו בהלם והוא אמר לי ״קראתי לכלבה שלי סליחה״ והצביע על כלבה שרצה משמאלי איזה יופי ערב טוב לכולם
כשעמית בן יגאל חבר שלי נהרג המדינה התהפכה. בחדשות דיברו עליו בלי סוף, פוליטיקאים וגם סתם אנשים שחשו הזדהות הגיעו להלוויה. השבוע שני חיילים נהרגו ומרגיש שזה פשוט לא מזיז לאף אחד, וזה עושה חשק לצרוח ולנער מישהו
שרשור יהודה עמיחי:
אם יהודה עמיחי היה בחיים, היום הוא היה חוגג 100. מי שעוקב אחריי באינסטגרם יודע שיש לי את פינת השירה (הניסיון שלי להנגיש לדור ה-Z מילים יפות או להסביר לבחורים חכמים שאני יוצאת איתם מה אני מרגישה). כל שבוע אני מעלה כמה שירים. תמיד יש עמיחי.
גיליתי אותו בגיל >>>
חייבת לשתף כי אני בהלם.
הייתי עכשיו אצל רופא ריאות, בדיקה שגרתית של אסתמטיים. הרופא שואל אותי מה אני עושה בחיים, עניתי לו שיח״צ לחברות הייטק,ֶ הוא עונה לי ״לא יכלת למצוא מקצוע יותר מכובד מזה?״ בגסות רוח מטורפת.
א. מי שאל אותך אדוני?
ב. ????
אני לומדת באוניברסיטת תל אביב מדע המדינה וספרות, ויש לי לפחות 3 קורסים שבהם אני צריכה לרכוש ספרים, שאת רובם אין להשיג בספריה של האוניברסיטה, והמרצה מחייב עותק קשיח. מה זה… הדבר הזה..? מי אתם חושבים שמממן אותנו בדיוק??? ואומרת את זה אחת שתקנה את הספרים בכל מקרה
על האכזבה מממשלה שלא נותנת לנו אופק ואופטימיות, שמשאירה אותנו בלי הרבה כלים להאמין ועם כל כך הרבה כאב. אני חושבת על עמית ואם הוא היה כאן היום אז מה הוא היה אומר. עמית היה קרן שמש בחיים שלנו והריק שהוא השאיר מהדהד חזק הרבה יותר בתקופה השחורה הזו ובכל פעם שאנחנו קמים ל״הותר לפרסום״
את השיר הזה אני בדרך כלל מכנה השיר האהוב עליי. והקרובים שלי יודעים ששני הבתים האחרונים שלו הם המסך שלי בטלפון. זו תזכורת יומיומית עבורי שהחיים קצרים וארוכים, ולאהוב ולאבד הן אולי המתנות הכי גדולות שיש לנו בחיים. גם האובדן. כי להרגיש ולכאוב זה לחיות, ולהשתמש בלב.
תקראו עמיחי🩷
הראשון, הוא הסרטון שבו אני שרה לו ״גולני שלי״, כשהגיע אליי ישר מהצבא לערב שארגנו ביום העצמאות. אני זוכרת אותו כי עמית לא הוריד את המדים כל הערב, וזה מתחבר לגאווה ולפטריוטיות שלו.
הרגע השני הוא ההודעה ששלח לי ביום ההולדת ובייחוד המשפט ״נכנסת לי לחיים ונשארת שם ואת הולכת להישאר>>>
ועדיין יוצא לי לשמוע סיפורים חדשים עליו כל שנה.
לכל הסיפורים עליו יש מוטיב זהה.
הוא היה בן אדם כזה, שנגע בכל מי שהייתה לו איתו את האינטראקציה הבסיסית ביותר. וכל מי שזוכר אותו, זוכר אותו הכי שמח שיש.
יש שני רגעים שבהם אני נזכרת לפחות פעם בשבוע.>>>
היי, מבקשת מכל מי שיכול לשתף את מה שקרה לי עכשיו כדי שאוכל להגיע לנהג.
נסעתי עכשיו הביתה מתל אביב לרמת גן בקו 62 של חברת דן. הנהג לא עצר בתחנה לשני מבוגרים והמשיך לנסוע לתחנה הבאה למרות שצלצלו,צעקו, התחננו. הוא התעלם וקילל אותם. התערבתי וביקשתי ממני לעצור. הוא לא הסכים, צעק>>
שלנו, הרגיש פרטי. השנה הוא אחר.
פחדתי להגיע ליום הזה. 3 חודשי מילואים וחזרה מידית לשגרה אינטנסיבית לא מאפשרות לך לחשוב יותר מדי. אולי גם נמנעתי מלחשוב על מה שאני מרגישה. מה אחרים מרגישים. כמו ניסיון להכחיש את הטראומה, לא הרשיתי לעצמי לחשוב יותר מדי על כל מה שהשתנה>>>
בארבע שנים האלה,
על כמה חסרת תקווה השנה האחרונה הזו הייתה. לא רציתי לספור כמה ילדים בני 18 ו-20 ו-30 לא חוזרים הביתה יום אחד ועל זה שכל יום במדינה הזו הפך למרוחק ומוזר ואחר וכואב כמו הפער שבין זיכרון לעצמאות.
על ההפקרות והשנאה ועל הרוע שהדור שלנו לא האמין שעוד קיים. >>>
מתחילה ללמוד ביום ראשון.
דוד שלי הבמאי מזהיר אותי לקראת: ״יבואו אלייך כל מיני סטודנטים לקולנוע יגידו לך בואי את רוצה להשתתף בסרט גמר שלי? את נראית לי שחקנית בואי בואי למקסיקו… לא משנה מה אל תלכי״.