הייתי כצופה מהצד, שזה דיי אופייני לי כשאני מגיעה למקום חדש ובוחנת בשקט את הסביבה. לאט לאט זה מרגיש יותר נוח, גם לחלוק איתכם עוד חלק ממני שאני משתפת כאן עם דפיקות לב מואצות.
תודה 500 💜
כשהגעתי לכאן, המקום הזה היה לי פינה להביע מחשבות ורגשות, לפני זה לא שיתפתי דברים אישיים ברשתות, בטח שלא את הנפש שלי. בהתחלה רק צייצתי לעצמי, מי שיראה יראה. ככל שנחשפתי יותר, הדינימיקה השתנתה. פתאום נוצר שיח. כזה שמרגש או מצחיק או סתם שטותי. ואז ממש חיבורים.
איך לא חשדתי כשהם שמחו יותר מהרגיל שאשב בינהם?
הבצל ירוק בראש הבהיר יפה מאוד למה.
חג שמח ולחיים אנשים אהובים 💜
כן אני כבר בשנייה. או השלישית. לא זוכרת.
לא רוצה מגע.
לא חיבוק.
לא נשיקה.
לא ליטוף.
לא רוצה שיעטפו אותי ולא שיחזיקו לי יד,
או שיעבירו אצבעות מרפרפות.
שלא יגעו לי בנשמה, שלא יתקרבו.
לא רוצה דבר מכל זה.
אני כן רוצה להבין איך הפכתי לכזו.
הוא צוחק מהשטויות שלי.
ומביא לי סחלב למפגש ראשון (עוד לא מכיר אותי).
אומר מילה יפה. מהממת.
ויודע לבשל (דינג דינג דינג!).
ומפגש שני, גיטרה קטנה. וכדור שמחליט עבורי (זה כל כך נראה עליי שאני צריכה).
ואני. אני רק רוצה שמשהו יזוז אצלי בלב. אפילו סנטימטר.. לא לא, אפילו מילימטר.
ואני מתגעגעת אליו.
באמת.
הוא מסמל עבורי רגעים של חום, אהבה ומוזיקה וזה כל כך חסר בימים שכאלה.
הוא מציג את הלפני שהייתי ומדגיש את האחרי שאני, הוא נכנע לתסמיני החורף ואני קצת כועסת עליו בגלל זה.
ותמיד אני שואלת את עצמי, מתי ארגיש ככה שוב? כ"כ רוצה שוב.
פס שיזוף, תחזור.
כתב לי, אני רוצה שניפגש.
ובראש שלי, בלאגן!
הוא ירצה זוגיות, ואז לעבור לגור יחד (אני? לגור עם גבר? 😱), וחתונה, ממה שאני מכירה אותו בטוח ירצה את כל הטקס (😱😱), וילדים, הוא מת לילדים (😱😱😱).
ליבבבבבבב! זה רק מפגש לקפה! תנשמי!
כל פעם שרכב חותך אותי או גונב לי זכות אני מדמיינת שנוהגת בו בחורה שפשוט ממש צריכה פיפי. זו הדרך שלי להתמודד עם הנהיגה בכבישים בלי לקבל התקף טנטרום מדיי כמה דקות.
ואיך אפשר לסכם כשכל הזמן אני בתהליך?
זה כמו לעצור באמצע הטרק בנפאל בכפר אחד או שניים לפני ההגעה לפס (כמה יפה שם) ולשבת בחדר האוכל, המקום החם היחידי בחשיכה ולסכם את כל הטרק.
אז לא מסכמת.
למי שכן, אאחל שזה יהיה סיכום משובח ושתהיה לכולנו 2023 פשוט טובה 💜
ראו איזה פלא.
ככה דבר חדש שממלא את מחשבותיי, מסיח את דעתי, משקיט את נפשי ומביא מעט הפוגה לליבי.
וגם אם קצת כל פעם ביממות העסוקות, זה אושר קטן, והלוואי ולא ייגמר לעולם.
משבר חריף כמעט ונרשם היום כשהוא שלח ידו לאריאל ותכנן למזוג בה לשתות לעצמו.
אני לא יודעת אם היה זה המבט שלי או תת המודע שלו שהתריע אבל הוא חזר בו.
אני גם לא בטוחה עדיין שהוא הבין עם מי יש לו עסק.
לגעת.
בנפש, בראש, בלב.
בי באמת.
אני לא זוכרת את הפעם האחרונה, אולי דמדומים של זיכרון.
והזמן עובר ופתאום יש נקודות, כמו בשעון עצר, של עוד סיבוב שבוצע ללא.
ולא מצליחה למצוא את הסיבה לחיסרון הזה. ואיך זה הגיוני בכלל.
טיפות לא ממלאות את הצמא הזה.
התקדמנו.
עולים במעלית יחד, מחייכים כמו שני ילדים נבוכים, שואל אם גרה כאן.
מציין מספר דירה שלו. מציינת מספר דירה שלי.
ערב טוב.
ערב טוב.
תנו לי שנה שנתיים ואנחנו יושבים לשתות משהו.
לא התעוררתי להסעה שלי.
בדרך ללובי אומרת לעצמי אין אכלת אותה, הוא בטח כבר נסע, את תשארי עוד לילה בבנגקוק בגלל זה.
ואז רואה את הקסם הזה יושב על הספסל ומחכה. בלי כעס, מחייך אליי, לוקח את המזוודה, קורא לבחורה של הדלפק שגם לא רצתה להפריע לי כי ידעה שאני ישנה.
כן, הגעתי.
כמה זמן לא הייתי לבד בעיר גדולה.
ואיך זה מרגיש כאילו אף פעם לא עזבתי אותה כל פעם מחדש.
כזאת מבולגנת ורועשת אבל הכל מתנהל.
Krung thep tee rak kitonk mak 😍
לפעמים, המשאלה שלי היא שיהיה לי שק קטן של פתרונות ומזורים, כזה שאני אנשא איתי לכל מקום.
במפגש של נפש מול נפש, בו אחשף לפציעה וכאב אני אוכל לפשפש בשק ולבחור את המרפא המתאים לכל אחד. אפילו אם יספיק רק לרגע קצר, להקל ולהשכיח.
בוקר טוב לכולם ❤
ואני יושבת ומחכה שעה וחצי מעבר לתור שלי לרופאה הזו שאמורה לעזור עם הדבר הזה שבסוף יש ילד ממנו ואני פקעת עצבים כי אחת גם הרשתה לעצמה להכניס מישהי בין בין, ומה אני עושה כאן בכלל. אני בכלל לא רוצה ילדים. למה אני עושה את זה לעצמי. ורק רוצה לבכות ולברוח אז מצייצת. כנראה גם מוחקת.
מתחשק לי נסיעה ארוכה ברכבת,
עם מוזיקה באוזניים.
נסיעה כזו שחוצה כמה איזורי זמן,
וכמה תרבויות וכמה סוגי מזג אוויר,
נסיעה מספיק ארוכה,
שתמצה את כל המחשבות.
וכשארד, אהיה נקייה מהן.
בוקר טוב.
בגיל 6 הייתי עם חברה בבית, כשאבא שלי עובד בחנות מול הבניין בו גרנו. חשבתי שהדפיקה בדלת הייתה שלו ופתחתי אותה. הזיכרון הבא הוא שאני בחדר שלי אליו ברחתי, בוכה, כשמישהו מולי פותח את כפתור מכנסיו ומציע לי ממתקים.
מאותו רגע, כלום. אין זקיק זיכרון.
לא יודעת אם חלום או מציאות או בין לבין אבל מה שעברתי בלילה לא עברתי מעולם. מתוך שינה, הראש מבקש להתעורר והגוף לא מניע, לא זז, תחושת שיתוק ורעידת אדמה סביבי, אורות וסימנים מרצדים בראש. כשפקחתי עין, לקח לי כמה דקות לנסות להבין מה עבר עליי.
אני עדיין על כדור הארץ?
בוקר טוב.
הליכה בשביל לצד ירקון,
שני זוגו�� אופניים בגדלים שונים מונחים בצד, כמה מטרים אח"כ אבא ובת קטנה עם שיער ארוך ומתולתל יושבים על הגדה, ראשה מונח עליו. צוחקים.
זה יפה.
(וזה גם קצת צביטה בלב).
הר של מילים מתחבא לי בטיוטות.
ועלתה לי סקרנות כזו לדעת אם גם לכם. ויותר מסקרן לי לדעת, מה הטיוטה שלא שיתפתם, שדחיתם, שרציתם ללחוץ צייץ אבל בסוף החלטתם לשמור, אולי לרגע מסויים אולי לאף פעם.
חסרה לי מוזיקה בעברית, הוא אמר לי בזמן שעמדנו מול חלקי השידה מאיקאה שהיו מפוזרים והמתינו זמן רב להרכבה.
איך אתה עם ברי?
ברי בסדר גמור הוא ענה לי.
והחלפתי.
הוא לא ידע, שברגע שהוא שר איתו, משהו בלב קפץ לי.
חייכתי אליו כלפי חוץ והתפוצצתי מהתרגשות כלפי פנים.
#טיוטא
יש לי חברה שהיא קפסולה של אור. ואמרתי לה את זה היום. שלא יעלה לי, היא אומרת.
בטח שיעלה לך, הכי רוצה שיעלה לך, את היחידה בתקופה האחרונה שאני רוצה להיות במחיצתה.
וכל פעם שהיא לוקחת אותי בג'יפ שלה בשבילים ובדרכים ירוקים הכל פשוט נראה הרבה יותר טוב ואפשרי. וחיובי.
היום עשיתי משהו שמפחיד אותי.
וזה הכניס בי כל כך הרבה חיים והתרגשות. התכווננות למשהו משלי. לבדי.
וכל הנסיעה, הייתה מלווה בשמש, גם כשירד גשם, זה קסם לי כל כך והרגיש גם קצת נכון.
אז זו תחילתו של תהליך, אולי קצר אולי ארוך, אבל עשיתי צעד.
וברקע הרוד טריפ, ברי כמובן.
מצד אחד, כן רוצה להגיע ליותר אנשים שיקראו אותי.
מצד שני, לא חושבת שאני רוצה לאבד את האינטימיות במספר עוקבים קטן.
אם תהיתם איך אני נראית, חפשו את התמונה שלי תחת הערך אמביוולנטיות במילון.
אל תגידו לי מילים ללא אמת.
ילדה שהאמינה וציפתה, לשווא, שמילים שנאמרו לה ולכבודה יתממשו,
תהיה אישה שתשים לב לכל מילה. בעל כורחה.
גם מודעת לכך שזו ציפייה גבוהה מדיי.
בגלל שזה טוויטר אני אשתף אתכם שהחופשה לא מושלמת בכלל.
יש לי עקיצות בכל הגוף, היה קצת קריר בערב, פעם אחת הזמנתי שייק קוקוס בננה והגיע רק בננה, תאילנדים יודעים לנגן אבל שרים נוראי ובנוסף להכל, באתי להיכנס לשירותים ציבוריים ואחד ישב שם על האסלה כי למה לנעול 🤮
ובפעם הבאה שזה יקרה, ואניח את ראשי לצידו של מישהו, בין כתפו לצווארו, כשאני בוהה בשקע הצוואר שלו, זה יהיה ל 48 שעות רצופות. כדי להשלים את החסך.
בעצם, זה ימשך שבוע.
מסכן.
אני מוצאת את עצמי נמשכת לאנשים שנתפסים בעיניי כמנותקים רגשית, בעלי שליטה ברגשות שלהם, כאלו שנראה שהכל פשוט ומחושב אצלם, בלב ובראש ומתנהל על פרקטיות.
אני רוצה בקרבתם, כי אולי אני מקווה שהתכונה הזו שלהם, תדבוק בי.
זה הערב הראשון שמצאתי את עצמי מנסה להבין מה מעיק לי, למה אני לא מוצאת את עצמי, תחושה של כבדות וחוסר חשק.
ניגשתי לסגור חלון והרוח הקרירה שנכנסה חידדה לי את ההבנה.
החורף באמת בפתח.
וזה אומר, שאישיות החורף שלי מתחילה לבצבץ. ואני לא מחבבת אותה במיוחד.
מהעבודה ישר לחדר כושר. שמה מוזיקה למוטיבציה, חטיף אנרגיה לפני, אספרסו כדי לא להירדם, יושבת על הספה בכניסה איתו, נלחמת לא להימרח, הולכת להחליף בגדים, פותחת את התיק ובפנים מגפיים.
מה מגפיים?!
הנעלי ספורט בבית.
אין לי כוח לעצמי.
אני צריכה גלולה היום,
שתעזור לי להוריד דברים מהכתפיים, ומהראש ושתגרום לי להפסיק לקחת קשה כל כך הרבה דברים.
הכל רק כדי שתעצור את הדחף הזה להגיד דיי, נמאס לי. עוזבת הכל.
שום דבר לא נראה כמו שצריך היום. שום דבר.
ואני מתגעגעת לימים שבער בי יצר הסקרנות.
לחקור, להתנסות, למתוח גבולות, לממש דברים שהיו על סף הסיכון אבל גם ריגשו מאוד, להשתחרר באמת.
מטרידה אותי המחשבה שזהו, נגמרה המסיבה.
נשארתי רק עם כוס תה. אולי אפילו רק עם השקית שאחרי.
#ההיפךמפידלילה
מזמינה קפה מתחת לבית לצלילים של השיר, ניגשת לעמדת הסוכר ובחיי כמו בסרט, זוג מאוהבים התלבשו לי עליה. היא תופסת את הכוס והוא בוחש לה את הקפה, ובוחש ובוחש ומחייכים ונשיקות ובוחש.. חיכיתי.
סליחה! בסוף חתכתי אותם כמו תקליט שפתאום נעצר (מכירים?) יש גבול כמה אפשר למשוך לי את הקפה 😠
יש ציוצים שלי שלא תמיד אני בטוחה שאני צריכה אותם, ואז קורה שדרכם נוצר לי עוד חיבור נעים ומבינה כמה טוב שכן צייצתי, כי הוא הביא את החיבור הזה אליי, ולא משנה גודלו. זה אף פעם לא סביב כמות הפיברוטים, זה תמיד סביב האנשים שמאחוריהם. גם כשהם ממש בודדים במספר.
בוקר טוב 🙂
יצאתי לדוג אתמול, אני יושבת על מעקה הסירה, יד תופסת עמוד ורגל אחת באוויר מתנדנדת. ושקט. וציפייה. הפיתיון במים, רוגע ודריכות משולבים. ההמתנה נקטעת בתזוזה, ואז בניתור לעמידה, התרגשות וצהלת שמחה כשמשהו נתפס.
ואז צחקתי ביני לבין עצמי שזו הקבלה לחיים שלי, כל פעם שאני מחכה לריגוש.
הגיע היום הזה שמחזיק את הסטופר ביד וסופר לי שנים, והישגים וכשלונות ושאיפות וחלומות שטרם מומשו.
אני אנסה לדחות את המחשבות האלו לעוד שנה בדיוק, כשאהיה בת 40.
בספק אם אצליח.
צבע של שעת קסם,
רגליים בחול, תנועה בים,
של מפרשיות, של חתירות,
כדורים באוויר, תפיסת מחסה,
צלליות של דמויות שמחות,
צעקות ילדים מנצחים,
מילות עידוד באוויר,
אווירה של תחרות ושל חיים.
וזה רגע מאושר.
שבת שלווה 💜
ואני רוצה לחזור לפעם הראשונה שאמא שלי לקחה אותי לראות בת הים הקטנה בקולנוע כשהייתי ילדה ולברוח לעולם מתחת למים של צבעוניות ומוזיקה מנחמת. כי המציאות שלנו, היא בלתי ניתנת להכלה.
זהו. החלטתי. כן. אני יודעת בדיוק באיזה צבע אצבע את שידת הטלוויזיה שלי. בטורקיז. קניתי כבר שני גוונים, אעשה דוגמא ואבחר מתוכם, זה סגור. חתום. הרמטי.
נכנסת לקנות משהו קטן בטמבור ואז זה.
היא תשאר לבנה לנצח.
כמה אני אוהבת אתכם אתם שואלים? אני לא משתפת תמונה מהבריכה הצלולה והקרירה שאני רובצת לצידה בשמש החמימה כרגע, ביום רביעי ראשון הזה שלכם כשאתם בעבודה אחרי חג ארוך שכזה.
כזו אני, מתחשבת 😌