prije 12 godina, mama me izvukla s odjela psihijatrije u zadru da bi me odvela privatnom psihijatru u zagrebu. usput smo odvalile i veseli šuting na zrinjevcu. izdaleka, da se ne vide crni podočnjaci do pola obraza i s rukama iza glave da se ne vide zavoji na zapešćima.
upravo sam vodila najmilenijalskiji razgovor svih razgovora
žena iz osiguranja: zovem vas jer vam želim ponudit osiguranje nekretnina
ja: nemam nekretnina
žena: auto?
ja: ne vozim
žena: dodatno?
ja: preko poslodavca
žena: ...
ja: a imate li osiguranje za kućne ljubimce?
ali situacija u kojoj jučer poljubim osobu istog spola i frendica koja prolazi na bajku počne iz zajebancije urlati BLJAK TO U SVOJA 4 ZIDA RADITE, da bi joj druga random osoba s djetetom počela prijetit da će zvati policiju zbog homofobije, to je zagreb u kakvom želim živjeti
kad je objavila te fotke uslijedili su komentari obitelji i prijatelja kako smo divne, kako nam je dobro, kako se zabavljamo. a ja doslovno htjela umrijeti, a ona davala sve od sebe da me održi m životu.
U nekom trenutku prestala sam brojati koliko puta sam se pokušala ubiti. Otpustili bi me s odjela samo da bih se idući dan opet vratila. Jednu godinu provela sam više u bolnici nego izvan nje.
Čekajte ljudi, šta sam ja sad upravo čuo na TV-u, znači otac od Barbare završio u pritvoru u Parizu jer ga je ženska (volonterka) koju je od sreće poljubio, nakon što je Barbara pobijedila, prijavila policiji za seksualno uznemiravanje
kad kažem tko sam i što sam, ljudi obično odgovore da sam hrabra. bude mi čudno, ali zapravo je istina. ta hrabrost nije nešto s čim sam se rodila. morala sam je naučiti. teško i mukotrpno, uz puno ponavljanja lekcija. drago mi je što sam dobila priliku progovoriti o tome.
taksist mi je danas, na temelju slučaja hajduković, objašnjavao kako je gay populacija posebno nasilna kad se razočara u ljubavi. ja sam mu iznijela malo statistike femicida i zaključila s 'uostalom, razgovarate s lezbijkom'.
nastala je opipljiva tišina.
nakon što je vlaški dio familije prihvatio moje lezbijstvo bez da je itko trepnuo, odlučila sam da nejedenje mesa neću uopće spominjat nego ću pojest što god stave pred mene
enough is enough
što se 'ja sam za udomiteljstvo gej para, ali društvo nije spremno' argumenta tiče
društvo nije bilo spremno ni da se ja rodim devedesprve u zadru od majke srpskih korjena i oca palestinca pa sam se rodila.
U jeku svih homofobnih sranja kojima sam izložena zadnjih dana, moja majka je, potpuno nesvjesno, postala neprocjenjiva saveznica. Ne samo meni. Svima nama.
idemo mi prijavit boravište
ja: šta ćemo reć zašto sam tu?
slo: pa zbog partnerstva
ja: ali nismo formalno u partnerstvu
slo: pa ako budu tražili upartnerit ćemo se
dakle možda se ženim idući tjedan
Ajde ispričajte mi neku bizarnu scenu iz vašeg života, nešto šta vam se desilo ili je ispalo baš kao neki filmski trenutak, bonus points ako se radi o nečem komičnom što bi lagano mogli gledat u nekoj komediji iz 2000-ih
Prošlo je nekoliko mjeseci otkad mi je mama u telefonskom razgovoru rekla da joj neće biti lako kad dođe na godišnji u Hrvatsku i bude članovima obitelji i prijateljima morala odgovarati na pitanja o meni. Rekla sam joj da ne brine, može samo reći da nemam dečka i to je to.
kako htjela nehtjela moram progovorit slovenski, odlučila sam početi tako da jednostavno izmislim riječ koja mi zvuči ko da bi mogla biti točna
pa sam za punjač bubnula PUNALNIK
slo je pukla od smijeha i ispravila me
kaže se POLNAVALEC
ja mislim da je moje bolje
ista osoba koja piše hejt komentare o meni na zadarskom portalu je ona koja je tijekom devedesetih plašila moju mamu tako što je hodala oko naše kuće, lupala po prozorima i govorila "bit će mesa" jer ne samo da sam lezbijka, već sam i srpkinja
dakle ovako, da raščistimo jednu stvar - svrha povorke ponosa NIJE nametanje i isticanje seksualne orijentacije, upravo suprotno - "paradiramo" kako bi naša seksualna orijentacija PRESTALA BITI TEMA.
nakon 5 godina terapije 1×tjedno, terapeut i ja se složili da je vrijeme da olabavimo i prijeđemo na 2x mjesečno
znam da ovo nije kao neko ekstra postignuće, al bokte koliko sam ponosna na sebe
pokrila sam između ostalog i temu potomstva pa sam materi objasnila da se trenutno ne vidim da imam djecu, al ako se na to odlučim, mogu neovisno o tome što sam lezba, samo treba imat para
mater: PLATIT ĆU JA UNUČE
Mudrosti Manjinaca:
1. SDSS neće dati potpise za mandatara Plenkovića jer vjeruje u Plenkovića
2. Tko kaže da srpska manjina uopće želi u Vladu, kaže predstavnik druge manjine
3. Radin: Nismo još odlučili tko će od nas biti dio većine jer nismo znali da ćete nas to pitati
#n1info
znači dovela sam dejt sinoć doma, jutros zajedno pile kavu i doručkovale, pa vodile piju u parkić, pa kupale piju, pa ćemo ručak i serije. sutra idemo u ikeu. život mi je lezbijski stereotip, tako je.
stvarno se trudim početi ozbiljno shvaćati slovenski jer nije dovoljno samo da ga razumijem, moram ga i govoriti ALI
slo je za kokoši upravo rekla PIPIKE
Kad sam se outala, nitko nije bio iznenađen. Svi su znali prije mene. Unatoč tome, nitko me nije gurao, silio ili pritiskao. Podrška koju sam imala bila je podrška vlastitim primjerom, nenametljiva i sveprisutna. Imala sam prostora i vremena proći vlastiti proces.
čujem neke trigerira što mi se pas zove pia jer je to ljudsko ime pa samo da kažem da su sve azre koje sam upoznala psi i bolje su od 100% ljudi koje znam
Zauvijek ću biti zahvalna ljudima među kojima sam se kretala u periodu unutarnje borbe. Bez da su toga bili svjesni, učinili su me hrabrom i snažnom. Načinom na koji su postojali i djelovali, dali su mi dozvolu da budem svoja. Nakon svega, da, trebala mi je dozvola. Nebitno čija.
outanje vlaškoj teti od 73 godine be like
teta: a di ti je pas?
ja: kod cure.
teta: aha. e pa sad kad smo načisto, kako ćete dicu? oćete usvajat ili ćete na oplodnju?
ja: ne mislimo imat djecu.
teta: MOLIM? KAKO MISLIŠ NE MISLITE?
Ne mogu odrediti kad sam počela osjećati težinu postojanja. Mislim da sam se s njom rodila. Manjinski identiteti koje nosim u sebi moje odrastanje činili su izazovnim, najblaže rečeno.
Deset godina trebalo mi je da se vratim sebi. Prvih pet bilo ispunjeno hospitalizacijama, a drugih unutarnjom borbom da naglas izgovorim da sam lezbijka. Uspjela sam. Još dvije godine nakon trebale su mi da osvijestim autohomofobiju.
kad sam bila klinka brijala sam da ću u tridesetima imati riješeno stambeno pitanje ili bar biti tu negdje. danas evo guglam koji toalet papir se najviše isplati kupiti.
kad sam u natalnoj pročitala da ću se udat za stranca ili u inozemstvu brijala sam na švedsku dansku štajaznam a ne na selo u sloveniji al tu smo di jesmo
al zaštitar na mirovinskom koji dočekuje ljude ko najbolji domaćin, objašnjava na koji šalter treba ići, koliko se mora čekat, pomaže umirovljenicima ispunit obrasce i objašnjava im di trebaju ići ako nemaju svu dokumentaciju PA PREKRASNO
bus staje u mariboru, spremam se izaći
lik s mjesta do: di smo ovo?
ja: u mariboru
lik: nije ovo maribor
ja: je, ja tu izlazim
lik: ne znam ja di ti izlaziš al ovo nije maribor
ja: *pokazujem na natpis MARIBOR* vidite što tamo piše
lik: meni ne izgleda ko maribor
Od susjeda koji su me nazivali četničkim kopiletom dok sam bila malo dijete, zlostavljanja vršnjaka u vrtićkoj dobi, bullyinga kroz osnovnu, samoozlijeđivanja prije nego što sam imala kapaciteta razumjeti što radim i zašto... Osjećaj da ne pripadam bio je tu prije mene same.
Kulminiralo je u srednjoj školi. Moje prijateljice počele su izlaziti s dečkima, a ja... s curom. Kako sam, unatoč neprihvaćanju okoline odgojena u duhu uvažavanja različitosti jer majka s djetetom kakvo sam ja nije imala drugog izbora, nisam to smatrala nikakvom bitnom vijesti.
povodom dana osoba s duševnim smetnjama, ajmo malo o osobnim iskustvu i zašto savjeti poput "samo moraš odlučiti biti dobro" i "samo se trebaš pokrenuti" ne pomažu, moj prvi ikad THREAD:
Moja naivna iskrenost rezultirala je uskraćivanjem jedine podrške koju sam imala. Gurnula me je duboko u ormar. I u autohomofobiju, samo tad nisam znala da to uopće postoji ni što znači.
kolegica danas kao u šali rekla da se laptop uvijek nosi doma vikendom
ja skroz ozbiljno odgovorila da to ne očekuju od mene i da mi se rad vikendom mora najavit
granica - postavljena
opet sam se posvađala s materom oko zadra odnosno činjenice da neću nikad tamo živit
mater: ali tamo ti je kuća
ja: pa nije stvar kuće nego okoline, ne da mi se to trpit
mater: pa šta, i ja sam svašta istrpila
ja: a ti trpi ako ti se trpi, ja ne namjeravam
U godinama i pokušajima koji su slijedili, kad bi me netko upitao zašto, odgovorila bih da ne znam. I bila sam iskrena – nisam znala. Znala sam samo da mi je previše i da ne mogu.
imam funkcionalnu ali nedovršenu kupaonu, polufunkcionalnu kuhinju, vanjski stol i stolice kao blagavonske/radne, krevet na kojem sam spavala u osnovnoj školi i fenomenalan osjećaj da gradim nešto svoje
naručivanje robe sa slovenskog zalanda be like prvo izguglam onda dva dana dolazim sebi jer NEDRČEK
sise su btw JOŠKE što ajde ima nekog smisla
ALI NEDRČEK ZA JOŠKE
ovi slovenci nisu normalni